EKKO
1. en parallel eller gentagelse af en ide, følelse, stil eller event.
For mange variationer. Det er en Fender-forstærker.
Den kender jeg ikke. Bassbreaker 45.
Jeg har et spørgsmål.
I 80'erne sagde vi Rickenbacher.
I sagde Rickenbacker. Det er "backer".
Det har vi drøftet.
Vi er fra Syden. Det er "backer".
- Ja. - Ikke "bachers".
Er den din, Jakob?
Nej, men den bruger vi på pladen.
Det er Andys.
- Vil du se? - Hit med den.
Specialbygget til folk-rock.
Man skulle bare flytte lillefingeren.
Du har ikke råd til resten.
MED MUSIK AF
MED
OG
De kaldte det Laurel Canyon,
for alle musikerne var samlet der.
Mange musikere boede der. De kom til LA fra overalt.
De kom fra England og hele USA.
På grund af pladeselskaberne i LA, måtte de komme til LA.
Her kunne man bo,
og det var antitesen til den verden,
man så på tv.
At kunne være så tæt på Sunset Strip
og stadig føle, at man var på landet
og få en helt anden følelse, var smukt.
Jeg var nok den første til at flytte.
Jeg boede et sted langt henne i kløften.
Der var kammeratskab i bandene.
Vi lærte Beach Boys at kende
og selvfølgelig Mamas & the Papas.
Jeg kendte John og Michelle fra New York,
og Mama Cass var en rigtig god vært.
Laurel Canyon var altid et tilholdssted
for bohemer og skuespillere.
Der var masser af charmerende små huse,
og det var en munter tid.
Jeg har altid elsket excentriciteten.
Det tiltrækkes jeg af, og det fandtes her.
De var der alle.
Alle skrev sammen.
Man tog over til nogens hus
og havde guitaren med,
og så begyndte man at spille,
og inden længe skrev man et hit.
Folk ringede ikke engang.
De bankede på døren: "Lyt til det her."
Et utroligt miljø for en musiker at være i,
for det er ekstremt sundt og fremsynet
og kreativt, og sådan havde jeg det.
Der var så meget god musik,
som man fik små stumper af, og det gennemsivede dig.
Godaften.
ORPHEUM THEATER LOS ANGELES, 2015
Los Angeles-sangskriveren Warren Zevon sagde engang...
CAPITOL RECORDS, FORMAND (2001-2007)
Jeg savner ham hver dag.
Han sagde, at hvis Roger McGuinn kun havde spillet startnoderne
på The Byrds' debutalbum og faldt død om,
havde han stadig haft den største indflydelse
på folk-rock-bevægelsen i 25 år.
Han havde ret, for i 1965, da de sange kom i radioen,
var det første gang, at så poetiske sange
blev et hit,
og det inspirerede en hel generation til at skrive anderledes
og komme til Californien,
hvilket gav ophav til Laurel Canyon-scenen.
Det 50. jubilæum for den begivenhed var i sommer.
Jakob og jeg besluttede, for ingen andre gjorde noget,
at vi ville lave en plade med de sangskrivere.
Vi skal holde koncert, og I er alle en del af den.
Tak, fordi I kom, og nyd showet.
Vil I med til 60'erne?
Det er fantastisk, for musikken,
der kom fra Laurel Canyon i 60'erne,
inspirerede ikke kun band dengang.
Det inspirerede også
min generation af musikere og sangskrivere.
Og i aften er en mulighed, som folkemusik,
at give det videre til en ny generation
og fortsætte ekkoet af den musik.
LAUREL CANYON, CALIFORNIEN TIDLIG PRØVE
Kan vi starte forfra?
Jeg ville harmonisere...
Hvad er omkvædet? "Will you go"?
- Din måde er god. - Bare "Will you go, will you go?"
Undskyld.
Vi gør det igen. Omkvædet kommer igen.
Vi gentager bare. Hvad er det her?
Det her har jeg aldrig set.
Hvorfor startede vi alt det her? Vi så filmen Fotomodellen Lola.
Det mindede os om musik fra 60'erne,
så ville genindspille nogle af sangene fra midt i 60'erne,
og vi vil vide, hvad der førte så mange hertil.
Hvem kom her først? Var det folk fra Østkysten?
Eller startede folk her uafhængigt af hinanden?
Beach Boys var her allerede.
The Byrds kom først, og så fulgte alle andre.
Hvordan blev The Byrds til?
Det startede så uskyldigt.
THE ED SULLIVAN SHOW (1964)
Beatles kom.
Jeg hørte det her i radioen...
"De bruger folkemusiks akkordændringer
alle de akkorder."
Så jeg tog en gammel folkesang
og gav den en Beatle-rytme.
Og så spillede jeg den på Café Playhouse.
De kunne ikke lide den.
De kunne ikke lide blandingen af rock'n'roll og folkemusik.
De syntes, det var en dårlig ide.
Det fedeste ved Roger og mig...
Første dag jeg mødte ham,
kom han ind på Playhouse Café
med en 12-strenget Gibson,
og han spillede "I Wanna Hold Your Hand."
Jeg tænkte: "'I Wanna Hold Your Hand' som guitarfolkemusik?"
Det var virkelig bemærkelsesværdigt og vovet.
Og han fik at høre for det.
Mange sagde: "Hvad laver han?"
Jeg tog til LA og spillede på Troubadour
som opvarmning for Hoyt Axton.
Der kunne de heller ikke lide det.
Da fandt jeg sammen med Gene Clark og David Crosby,
og vi startede The Byrds.
Der skete en hel masse pudsigt.
Vi øvede i et gammelt indspilningsstudie
på Third Avenue.
World Pacific hed det vist. Et gammelt jazzstudie.
Når de var færdige med studiet,
gik vi ind og øvede.
Og det gavnede The Byrds,
for vi måtte jo lytte til det.
Hører man, hvor dårligt det er, arbejder man hårdere.
Så det gjorde vi.
Efter vi begyndte at blive gode, dukkede Dylan op.
Vær mere specifik. Kun for sjov.
Skulle der være mere end en?
Bob dukkede op.
Han havde hørt, vi spillede "Tambourine Man".
Han lyttede til os,
og man kunne høre det knage.
Han vidste straks, at han ville spille den.
Med The Byrds er den rigtige bedrift sammensmeltningen
af folkemusik og rock'n'roll
og alle de band, man tænker på med den californiske lyd.
Ingen af dem lyder som The Byrds.
Det 12-strengede riff er noget særligt.
Et stort øjeblik
i rockmusik.
De ting harmonerede virkelig
i en kæmpe bølge.
Og det ville hurtigt skabe en hel musikgenre.
Jeg elsker McGuinns lyd med guitaren.
Som han placerede den,
og Crosbys rytme understøttede det,
gjorde dem til et mægtigt band.
Jeg var ret vild med The Byrds
og deres filosofi,
den musikalske filosofi fra folk rock.
Og sangskrivningen.
- Det var godt. - Smukt.
1960'ER FOLKESANG AF PETE SEEGER
Folkemusik er bare en ældre form for sangskrivning.
Man lærer en sang af nogen.
Måske sin onkel, som lærte den af ham, der sliber knive,
som sleb knive og sakse i Syden
og spillede banjo og violin.
SPILLET AF THE BYRDS (1965)
Da The Byrds kom, tog nogle afstand
fra folkesange med et band.
Men det var smittende.
Det er stort skridt frem fra "Love Me Do"
til den slags.
Vi begyndte at tage rock'n'roll alvorligt,
for ingen havde taget det alvorligt inden da.
Vi fik god poesi i radioen, popradioen,
for første gang. Det var helt nyt.
Det var June, moon, spoon.
Baby, I love you, ooh, ooh
Ikke "Dance beneath the diamond sky with one hand waving free".
Det ændrede alt for alle.
Fiona, er du her?
Jeg mødte Fiona, da hun var 17.
Hun bliver nok flov, hvis jeg siger det.
For sent.
Klar?
Lad os tage en Byrds-sang.
Beatles kom til USA
og blev spurgt: "Hvad er jeres yndlingsband?"
De sagde The Byrds. Vi blev blæst bagover.
Vi klædte os som dem.
Vi købte jakkesæt med sorte fløjlskraver.
Dem havde vi på, når vi spillede på Ciro's.
Det gik en uges tid. Vi hang dem op
og tog jeans på og gik hjem.
En aften kom vi til Ciro's, og de var væk.
John Lennon sagde: "Gid de havde stjålet vores."
Roger McGuinns hjemmevideo
af The Byrds' første tur til London i England
Vi blev inviteret til England.
Der var Beatles og The Stones.
Vi kom og blev opdaget
og blev kaldt USA's svar på Beatles.
Det var svært at leve op til.
De kom og så os en nat på Blaises Club,
og Chris var så nervøs, at han knækkede en basstreng.
Ingen knækker en basstreng.
Vi gik ovenpå efter showet,
og John og George kom hen, og John sagde: "Fedt show."
De elskede os. De var flinke.
Da vi endelig kom derover, var de så cool.
Hvem er den unge mand med langt hår til højre?
Dave fra The Byrds. En af vores venner.
Næste aften tog vi på Scotch of St. James,
og det var Paul McCartneys private klub.
Vi fik et par drinks, og han gav mig en tur
i sin Aston Martin DB5 i London.
The Stones viste os, hvordan man ruller joints.
Deres butler rullede joints
og lagde dem på trappen til dem
som morgenkaffe.
The Byrds var fede.
De blev vores venner.
Når vi kom til LA,
kom de og hang ud med os.
Den 12-strengede lyd og deres stemmer var fede.
Vi elskede The Byrds.
De præsenterede os for en hallucinogen situation.
Og vi hyggede os.
Beatles startede faktisk folk rock i Californien.
Og det var nok de californiske fyre,
som prøvede at indfange den lyd.
Det er en masse sære tilfældigheder.
John Hall fra Rickenbacker fløj til New York,
fordi Beatles spillede på Rickenbacker
og kom op til suiten
med den anden Rickenbacker 12-strengede guitar nogensinde
og gav den til George.
Han havde den med til John,
fordi han spillede på Rickenbacker.
Men George havde influenza.
De andre tre var på fotooptagelse,
og George snuppede guitaren.
Det ændrede popmusikken.
Rockmusik kalder man det vel.
Vi burde turde kalde det rockmusik.
Det var rock n'roll-musik.
Alting havde indflydelse på alting med den enorme heksebryg af...
Tingene dukkede bare op.
Også transatlantisk,
for vi lyttede til hinandens plader.
Og Beatles lavede deres version af The Byrds med en sang,
og så var det Beach Boys med "Girl".
Jeg faldt straks for Brians arbejde.
Jeg var gode venner med Felix Pappalardi,
og han viste mig...
PRODUCER AF CREAM
de Bach-lignende kvaliteter.
Han sagde: "Lyt til akkordsekvensen."
"De bruger Bach-agtige akkorder."
Det var vigtigt.
De var det andet band, vi beundrede.
Det var dem.
Alle andre... De var anerkendte,
men de var gode.
De havde gode sange pga. Brian.
De havde interessante harmonier.
Helt anderledes end andres.
Så dem syntes vi om.
Alle ved det nok,
men må vi sige jeres navne?
- Al Jardine. - Tak, Al.
Dennis Wilson.
- Brian Wilson. - Carl Wilson.
Mike Love.
Hvem bestemmer, hvad der skal gøres?
Det gør jeg vel.
Jeg skriver og producerer sange, så jeg har meget at sige.
Jeg kan ikke se noget i Mozart, som er bedre end Brian Wilson.
Det kan man argumentere for.
De ville have elsket ham.
Han er bare så god. Han...
Ja.
Han er ikke en mand, der findes mange af.
Det er noget særligt.
"In My Room", åh gud...
Hvem har ikke søgt trøst...
på sit eget værelse, helt alene?
Det kan siges på mange måder,
men den sang var bare så smuk.
Beach Boys var i højsædet,
da Cream blev filosofisk drevet
af tanken om, at vi kunne lave sådan noget.
Eller være inspireret af Pet Sounds.
Brian og Marilyn boede længere nede ad gaden.
En dag gik jeg derhen,
og hele stuen var fuld af sand.
Der var intet i stuen
end et Steinway og en klaverbænk
og så bare sand.
Jeg kiggede på hende og spurgte: "Hvad sker der?"
Hun svarede: "Det er skørt, men han skriver nogle gode sange."
Og han skrev Pet Sounds.
Jeg vandt den plade ved at ringe ind til radioen.
Jeg sad ved telefonen,
og nogle spørgsmål blev stillet.
Jeg ringede, svarede og vandt pladen.
Og det var Pet Sounds.
Det tog mig nogle afspilninger at forstå, hvad der foregik.
Jeg blev bare forelsket i den plade.
Det er anderledes. En ener.
Ingen gjorde det så succesfuldt.
Ikke som dem, for de havde ikke ingen som Brian.
Jeg var måske for ung til at forstå,
hvor sofistikeret musikken var.
Jeg så fem fyre med samme trøje holde et surfbræt
og syntes, det var plat.
Men alt det ændrede sig, da jeg hørte Pet Sounds.
Det siges, at den er skyld i Sgt. Pepper.
Et band, der påvirkede Beatles.
CAPITOL STUDIOS - STUDIE B LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Vil du sidde ved klaveret?
- Skal jeg være ved klaveret? - Ja.
Vi arbejder på jeres sange.
Vi arbejder på "Just Wasn't Made For These Times".
- Hvilken tone var den oprindelige? - B-mol.
Vi er i Es.
Es? Det er forkert.
Vi henter capos.
Spil i Es eller E, eller hvad I vil.
Okay.
Bach influerede "California Girls,"
den der duh, duh-duh, duh-duh-rytme.
Chuck Berry og Four Freshmen lærte mig harmoni,
og Chuck Berry lærte mig rock'n'roll-melodier.
Jeg lærte violinarrangement af George Martin.
Jeg lærte at skrive violin til violinister.
Jeg skrev manuskriptet, som de spillede.
Spillede de forkert, sagde jeg:
"Du gør det forkert. Gør det rigtigt."
De ordnede instrumentet og gjorde det.
Beatles var nok min yndlingsgruppe.
Jeg kunne rigtig godt lide dem.
Med Rubber Soul kom en af mine venner og spillede den for mig.
Jeg sagde: "Sikket utroligt album."
Han blev med at spille det.
Jeg kunne ikke tro det. Det fik mig til at skrive Pet Sounds-albummet.
Radioen var tændt,
og The Byrds kom på.
Det var The Byrds.
Det var vi sikre på,
for vi var venner med dem.
Vi sagde: "Hvis The Byrds kan få et hit,
kan alle få et hit.
Vi må tilbage til LA."
Vi boede på Albert Hotel.
Der boede alle musikere, når de kom til byen.
Da John og jeg var blevet gift,
ville jeg hjem igen.
Og han sagde: "Vi kan ikke tage hjem.
Musikbranchen er her i New York."
Så vækkede han mig om natten
og sagde: "Jeg skriver på en sang. Lyt til det her."
Og han spillede...
WESTERN STUDIOS LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Længe siden du har været her?
Jeg sagde lige, at det var her, vi første gang sang
for Lou Adler i det her studie.
Vi indspillede i 3.
Men det er her, hvor vi står lige nu,
at vi stort set sang det første album for Lou.
Hvilke sange sang I?
"California Dreamin'."
"Monday Monday."
"Go Where You Wanna Go."
I havde nogle gode sange der.
Vi havde lidt materiale.
Og med sin hat trukket ned over næsen sagde han:
"Kom tilbage i morgen.
Vi taler om det i morgen."
"Okay."
Da vi kom tilbage, lå kontrakterne ud over hele gulvet i Studie 3
og de rakte os kuglepenne. "Her. Skriv under her og her."
- Så gik jeres audition godt. - Ja.
I det første studie havde de kun det udstyr.
WESTERN STUDIOS - STUDIE 3
Kun det her.
PRODUCER
Klaveret stod i midten.
Hal Blaine og hans trommer stod der.
John Phillips og hans 12-strengede guitar.
PF Sloan, måske Glen Campbell,
Billy Strange, en guitarist...
stod her på række.
Vi var ved at være færdig, og Denny Doherty...
Det var ret vildt. Det blev vildere og vildere.
Mange Crown Royal-poser lå...
Og Denny var faldet i søvn på klaveret.
Og John sagde: "Denny, op med dig. Giv mig en tone."
Og vi kunne ikke få Denny op.
Så vi tog en mikrofon herhen.
Og placerede den over Denny sådan der.
John lænede sig ned og sang tonen for ham.
Denny sang tonen.
Han fik sin tone. Han sov bare videre.
Det er et fantastisk rum.
Rummet ligner sig selv.
Det ligner sig selv. Højtalerne er anderledes.
Men rummet ligner sig selv og føles på samme måde.
Det var alt sammen meget romantisk.
Vi boede på Jomfruøerne i telte på stranden.
Og det er uundgåeligt, at det sker.
Dynamikken i en gruppe, hvor der er mænd og kvinder.
Man ser noget i et bandmedlem, deres talent og sexethed,
og der er en gnist.
Jeg ved, at det skete i Mamas & the Papas.
Der er sket i næsten alle grupper,
hvor der er mænd og kvinder.
Jefferson Airplane,
Fleetwood Mac.
Vi fire var så begrænsede, fordi vi var sammen konstant.
Altid.
Og når vi øvede,
flettede Denny og jeg tæer under bordet.
Denny var også en stor flirt.
Han ville altid gå til grænsen.
Han havde god humor,
det lille glimt i øjet.
Han var bare sexet.
På omslaget af vores første album
ligger jeg i Dennys arme.
Det var, inden vi blev opdaget.
Den første nat vi var sammen,
havde vi alle siddet ved bordet,
og vi kiggede over på John og Cass, som sov.
Da rejste Denny sig bare op
og gik over til glasskydedøren,
og så var vi gået.
Jeg voksede op i en meget fri atmosfære.
For mig var det ikke lige så seriøst at have en affære,
som det var for de andre.
Jeg havde en affære inden Denny,
da John og jeg lige var blevet gift.
Så John havde allerede prøvet det med mig,
og så skrev han "Go Where You Wanna Go."
John var virkelig knust og oprørt over det,
og teksten siger: "Go where you wanna go.
Do what you want to do.
With whoever you want to do it with, bitch."
Jeg havde travlt.
Jeg var en travl pige.
Og jeg havde det sjovt.
Det sagde du.
Det var så rørende.
Godt, du kan lide det.
Jeg elsker det.
Jeg glemte, hvor god den sang var.
Tresserne. Jeg var velsignet.
Det hele dukkede op på samme tid.
Det må have været meningen.
Det var en fin kreds af dygtige og velmenende kunstnere,
som ville lave en lige så god plade.
Musik sker på et bestemt tidspunkt,
og det ændrer alt fremadrettet.
Jeg havde fået et acetat af Pet Sounds,
og jeg skulle til England for at besøge min ven,
Andrew Oldham, som var producer for Rolling Stones.
Paul McCartney kom forbi, og jeg spillede Pet Sounds for dem,
og de lyttede til alt, Brian lavede,
og tænkte på, hvordan de kunne bruge bestemte ting,
som han lavede på Pet Sounds.
Fra det kom Sgt. Pepper.
Der foregik en masse.
De lp'er, vi købte...
du var ikke engang født,
var de bedste, for alle medvirkede.
Jeg har to yndlingsplader.
Pet Sounds og Sgt. Pepper.
Man kan lytte til pladerne,
og man kan se, hvordan det hele blandes.
Det var magisk.
Så snart noget godt sker, dukker det op andre steder.
Det bliver efterlignet.
Der blev blandet på kryds og tværs.
Beatles voksede også op med skifflemusik.
George indrømmer, at "The Bells of Rhymney"
og "If I Needed Someone" er meget ens.
Han sendte vist Roger et lille kort om det, som han stadig har.
Nogen skrev det meste af en sang,
som Paul eller John.
Og så fulgte vi bare følelsen.
Vi spillede bare. Vi var gøglere.
Riffet var...
George kunne lide det riff og skrev...
baseret på det.
Han sendte et bånd af det til Derek Taylor i London.
Derek kom hjem til mig.
Han sagde: "George siger,
at han skrev sangen baseret på dit riff i "Bells of Rhymney"."
Smuk musik går ind i en,
og så vil man måske selv lave noget i den stil,
men på sin egen måde.
"Det lavede han, så måske kunne jeg..."
Det er noget udefineret.
Men det er da rimeligt nok.
Decideret tyveri er ikke ret godt, men...
Men i den forstand var det fint.
Du har lidt mere.
Du har Pet Sounds og Sgt. Pepper der.
- Jeg har alt det gode. - Jeg holder mig til det her.
Disse plader kom ud af det blå som en lavine.
Og der var intet som dem inden.
Det var sådan, at hver gang en af dem blev udgivet,
var det en kæmpe begivenhed,
og folk talte om det og samledes
og satte en plade på og lyttede til den plade.
- Det var så fedt. - I flere dage.
Og de afkodede det.
Hvorfor har han en poncho på fra Renaissance Fair?
Noget af det bedste ved alle disse band
er, at de på en måde alle er supergrupper.
De har flere forsangere og sangskrivere.
Men det smukke ved det var måden, de fandt sammen på
og førte det bedste af det, de havde, sammen.
Bare lyt til Buffalo Springfield og alle de slags band.
Man får noget helt unikt,
når det er et samarbejde,
som man ikke kan klare alene.
Det kan man bare ikke.
De herrer.
Godt at se jer.
Velkommen.
Vil du være så venlig at præsentere dig selv
og alle andre involverede?
- Mit navn er Neil Young. - Hvordan går det?
Jeg spiller guitar?
- Det er Richie Furay. - Hej, Richie.
- Godt at se dig. - Steve Stills.
Hej, Steve.
Hvordan finder tre canadiere og et par fyre til
bare sammen?
Bruce og jeg kom til Los Angeles i en gammel rustvogn
for at blive stjerner.
Vi ville være stjerner.
Vi skulle til at tage af sted, og jeg så ham i en varevogn
på Sunset, og han stoppede mig,
og så stoppede vi alle, og sådan startede det.
Vi var i Fort William i Ontario,
og klubejeren sagde: "De her fyre, som vi regelmæssigt importerer,
kommer ind
og spiller mellem jer og hovednummeret."
Det var Neil med en lille trio, som hed The Squires.
Han gjorde, hvad jeg ville,
hvilket var at spille folkesange på elektrisk guitar.
Og vi hang ud i en uge.
Vi talte, drømte og fantaserede om, hvad vi ville gøre.
Og vi var uadskillelige.
Buffalo Springfield, det var stort.
Jeg så dem tilbage i 1967 eller 1968.
De kom til Gainesville og spillede med Beach Boys.
Det kom jeg aldrig over.
Det var helt fænomenalt.
Det var så godt, som det skulle være.
Det var måske bedre.
Buffalo Springfield havde...
legioner af de piger, som jeg ville have.
Vi så op til dem.
Jeg tænkte: "Det må være et ret godt band."
Vi tog til LA med Cream.
Efter kun en time bankede det på døren,
og så stod Stephen Stills der med en guitar.
Han gik bare ind,
tog sin guitar op af kassen og sagde: "Du kan vist lide den her."
- Han spillede "Bluebird"? - Ja.
De afsluttede med en lang "Bluebird".
De byttede guitarer, til det blev rigtig intenst.
Det var fedt.
The Byrds tog Buffalo Springfield som opvarmningsband,
og det varede, indtil David Crosby så os første gang,
og han sagde: "Få dem ud. De er for gode."
Jeg tænkte, da vi gjorde det: "Det er en dårlig ide."
For de var virkelig gode.
Og vi havde hits,
så vi kunne følge dem, men de var virkelig gode.
Det gode var, at vi havde masser af materiale.
Det dårlige var, at det gik i forskellige retninger.
Vores første sang "Clancy" med Buffalo Springfield...
Efter første optagelse
kom stemmen tilbage fra boksen og sagde:
"Den er fra lang. Spil den hurtigere."
Der kiggede Neil og jeg på hinanden og sagde:
"Vi må lære, hvordan vi gør det her selv."
Der er Neil. Jeg lytter til noget, han laver.
SUNSET SOUND LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Det er den oprindelige konsol.
Det var kun ottespors.
Derfor er det en gammel Altec-konosl med store knapper.
Efter det fik vi vist en MCI eller lignende
og gik over til 16, hvilket var alt, vi havde brug for.
Men det her er, efter vi selv lærte at gøre det.
Jeg ser ingen... Det er nok teknikeren, vi hyrede.
Skulle han sætte sig?
"Bare sæt dig der."
Skal vi tale om "Questions"?
For det første havde jeg
de magiske dage, hvor en hel masse sker.
Jeg mødte Judy Collins og Eric Clapton den samme aften.
Jeg tog på Whisky for at møde Eric.
Jeg flirtede med Judy og prøvede at lytte til Eric,
som virkelig blæste mig bagover.
Og senere
tog Crosby Eric med til mit hus i Laurel Canyon.
Og ændringerne i "Questions"
kom fra en af Judys sange,
som hed "Since You've Asked."
Jeg tog bare de tre første akkorder
og ændrede rytmen og alting.
Og så udviklede det sig til en sang.
Jeg spillede den vist for ham, mens jeg prøvede at skrive den,
og senere endte den på et Buffalo Springfield-album.
Jeg har ikke lyttet til vestkystmusik i lang tid.
Den originale version...
Jeg har ikke hørt den originale version af "Questions" længe,
og det førte mig tilbage.
"QUESTIONS" INDSPILNINGSSESSIONER (2015)
Det tog mig tilbage til en sang, jeg havde lavet på omkring samme tid.
Lidt senere faktisk, som hed "Let It Rain."
Det var en af de første sange, jeg skrev.
Og der var en slags...
Jeg var påvirket af den.
Vi talte om, at du havde spillet den sang med Stephen.
Ja.
Jeg tænkte, om det ville...
Det generer dig ikke, hvis følelsen er den samme...?
Jeg må have nappet det uden at vide det.
- Vi kan klippe det ud. - Nej, nej.
- Folk bør vide det. - Stephen skylder dig en.
BRITISH GROVE STUDIOS LONDON, STORBRITANNIEN
SUNSET SOUND - STUDIE 1 LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Jeg for vild.
Solodelen var god. Med dig og Eric sammen.
Når Eric spiller i den anden solo,
spiller han i det højere register.
Noget i det lavere register vil være et fint komplement.
Eric var omhyggelig med minde mig om det dengang.
Han sagde: "Når I spiller den på scenen,
må I skiftes."
"Ligesom en skolegård. Gentlemanlike."
Jeg blev inviteret til at se Buffalo Springfield
øve i et hus i Laurel Canyon.
Jeg mødte en pige, som hed Mary Hughes,
som var en slags skønhedsdronning på the Strip dengang.
Jeff Beck datede hende, og Keith Moon datede hende,
og jeg kom også med i ligningen.
Jeg var sammen med den smukke pige,
og der blev sendt joints rundt, og de begyndte at spille.
De spillede, så det ikke var for højt,
og de øvede en sætliste til en koncert.
Og så bankede det på døren.
Nogen går for at åbne.
Der kom straks en følelse af, at noget er galt.
De åbnede døren, og der stod en politimand.
Og der var en patruljevogn i baggrunden.
Og han sagde: "I må være lidt stille.
Vi har fået klager over støjen. Hvad er det?"
Og så var de indenfor.
Jeg havde lige lagt en joint ned.
Jeg havde intet i hænderne, men blev sat i håndjern med en anden.
Så blev vi alle kørt i LA County Jail.
Imens spekulerede vi over: "Hvad skete der med Stephen?"
Da Stephen indså, hvem der havde banket på,
hoppede han ud af badeværelsesvinduet og stak af.
Vi har hørt om en fest.
Var det dit hus i Canyon? Var det samme fest?
Hvad?
Katastrofalt.
Jeg hørte, at du, Eric og Neil var der ligesom politiet.
- Ja. - Lyder det rigtigt?
Neil og jeg sad på et værelse ude bagved,
og vi hørte...
Jeg sagde: "Gå ud og undersøg det.
Jeg går ind og ringer til advokaterne."
Og jeg stak af.
Det endte med at ødelægge mit ry.
"Det var ham, der stak af."
Og jeg gik ind ved siden af...
Forkasteligt. Jeg skulle have mandet mig op...
Det kom jeg aldrig over og har haft det skidt lige siden.
Neil blev aggressiv og var på vej ud
og ville jage politiet væk,
for han er canadier, og det kan man åbenbart i Canada.
Det var spændende at tage til Los Angeles,
når man kom fra Gainesville, Florida.
Jeg tænkte på vejret, pigerne
og surfing og bilerne, og det var en ung mentalitet.
RECORD PARADISE RECORDS LAVE PRISER
PHIL HARRIS RECORDS LAVE PRISER
Det var stedet, hvor folk med store drømme rejste hen,
for det var tilladt der.
Folk der troede,
at det var muligt at gøre noget, som ikke var sædvanligt.
Det første, jeg husker på Sunset Boulevard,
var at kigge ud på alle pladeselskaber fra bilen.
Dengang var det MGM og Capitol.
Alle de selskaber, som ikke findes mere.
Jeg kom derud,
og alle de pladeselskaber var pletfri,
og teknikerne var virkelig gode.
Der arbejdede Phil Spector og Brian Wilson.
Folk kom for at arbejde med teknikere, som de havde arbejdet med,
og selskaberne, de havde arbejdet i, på grund af lyden.
I USA er det anderledes.
Abbey Road var det eneste sted, vi indspillede.
Der var det næsten... næsten som BBC.
Alle teknikere havde hvide overalls på.
Skulle bassen skrues op, måtte man gå til produceren,
som så talte med teknikeren.
Man var under fyrene i de hvide overalls,
som faktisk lavede musikken.
ABBEY ROAD STUDIE 1 LONDON, STORBRITANNIEN
De havde professor-typer.
Videnskabsmænd ovenpå.
Vi var i studiet.
Det var som en gammel film.
"Hvad vil du? Vil du spille?
Jeg ser, hvad jeg kan gøre."
Meget anderledes her. Meget mere afslappet, meget bedre.
"Good Vibrations" blev indspillet i fire forskellige studier.
Hvert studie var forskelligt.
Ikke to studier var ens.
Western var god med instrumentation
som bas, trommer, guitar.
Sunset Sound havde god klaverlyd.
Det brugte jeg i broen i "Good Vibrations."
Gold Star gav god ekkolyd.
Ekkoet i Gold Star var godt.
Og i RCA Victor var det vokalen.
Der var så mange studier.
Der lå et fantastisk RCA-studie på Sunset og Ivar.
Et fantastisk sted.
Columbia Studios.
Og Western.
United Western, som det også blev kaldt.
Det er der stadig.
Har du indspillet her?
Nej, aldrig været her.
Her indspillede Brian Wilson, Mamas & the Papas,
og Buffalo Springfield.
Og man kan se Don Was' udvikling.
- Ja, der er han. - Vi går længere tilbage.
Der er mere af ham der.
- Mere dernede. - Inden han fik styr på det.
FORMAND - BLUE NOTE RECORDS
Hvad med dem der?
Kender dem ikke rigtig.
- Okay. - Er det alt?
Ja. Det er fedt.
Jeg vil indspille en sang af The Association.
Det er ikke markeret, hvem der gør hvad, men det er også ligegyldigt.
Okay.
UNITED STUDIOS - STUDIE 1 LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Så gør vi det.
Jeg kørte ned ad Sunset
og drejede ind på en vej op til bjergene.
FOTOMODELLEN LOLA
Jeg stoppede ved udkigsstedet over byen.
Jeg følte mig opstemt der.
Jeg blev virkelig rørt af stedets geometri. Dets harmoni.
En fantastisk by.
At nogen siger, den er grim,
når det er ren poesi, tager livet af mig.
Jeg ville bygge noget lige der. Skabe noget.
Jeg elskede LA, da jeg først kom i 60'erne.
Man kørte rundt og duftede appelsinblomsterne.
Det var fedt.
Vi flyttede til Laurel Canyon og elskede det der.
Mange sangere kom forbi og hyggede sig,
og vi røg os skæve. Det var en sjov tid.
At køre rundt i slugten, og folk udpegede huse,
hvor berømtheder boede. Houdini, Tom Mix og Zappa.
Det var en fantastisk tid.
Når man kørte forbi Canyon Store,
så man en pophelt der.
Der var David Crosby.
Der var folk fra overalt i Laurel Canyon.
I 1966 kunne man se folk overalt.
En gang så jeg Crosby samle to piger op.
Og han havde kappe på.
Han forsvandt ud i natten.
Frank Zappa boede på den anden side.
Han stod engang midt på gaden
og læste teksterne til mig fra "Who Are the Brain Police."
Som Alan Ginsberg. Det var...
Og jeg sagde bare: "Wow, wow."
Så hørte jeg Frank Zappa lave en orkestrering på en sang
uden råbene på.
Og det var... Det var æterisk.
Det var virkelig... utroligt.
Det var ikke som i New York
og på østkysten, hvor man tog på klub.
Vi gik hjem til folk
og hang ud i timevis.
Og spillede musik. Al mulig slags musik.
Jeg skrev en sang med Brian Wilson.
Brian kom hjem til mig.
Det havde han aldrig gjort før.
Han spurgte: "Har du noget speed?"
"Det tror jeg."
Jeg hentede to Biphetamine 20 til ham.
Han ville have to.
Og det var ved 16-tiden om eftermiddagen.
Vi begyndte at spille en sang.
Det spillede og spillede vi.
Det blev mørkt, og jeg gik i seng.
Syv-otte timer senere stod jeg op,
og Brian sad stadig ved klaveret.
- Og spillede? - Ja.
Den havde kun et vers.
De udgav den og kaldte den "Ding Dang".
Når jeg ser Brian i dag, peger han og siger: "Ding dang."
Der skete sære ting her.
George og jeg kørte hen til det sted, hvor Micky Dolenz boede,
og Stephen Stills var der samt en hel masse andre.
Og de opførte sig som nøgne hippier.
Da de så, at det var George og mig,
løb de ind og tog tøj på.
Vi sagde: "Det er ikke så hippieagtigt."
Man følte, man kunne gøre alt.
Man følte, at intet kunne stoppe en.
Det var sådan...
Hollywood var lige der
og en stor del af musikindustrien.
Og Sunset Boulevard.
Det stank langt væk af, hvad der skete i 40'erne
med filmstjerner og den livsstil.
Og i den forstand emulerede vi det på en anden måde.
Der er noget ved en fri sjæl
og manglende regler
og ting, som holder en på sin plads.
Nogle endte visse steder, og kemi opstod,
og det inspirerede anden kemi omkring dem.
Jeg sammenligner det med Wien,
hvor alle arkitekter, malere og møbeldesignere
drak en hel masse kaffe.
"Hvad arbejder du på nu?"
Paris i 30'erne med Gertrude Stein og alle de kunstnere.
Denne her æra
bliver nok behandlet på samme måde
om nogle hundrede år af historikere.
Musikkens magt er ubestridelig.
Jeg tror virkelig på, at det kan ændre verden.
I det små, men...
Jeg giver ikke slip.
BEACH BOYS INDSPILNING...
BEATLES I EN HÅRD DAGS NAT
Politikken i et band kan blive ret tung.
Især når en fyr får flere sange på en plade end andre.
David havde skrevet en sang om en ménage à trois.
Jeg syntes ikke, den var passende,
men han syntes, den var cool og sej.
Vi besluttede os for at spille en Goffin & King sang, "Going Back".
Og det var han vred over.
De syntes ikke, det var i god smag.
Det var vovet. Det var på kanten.
For mig er det bare en kærlighedssang.
Det er sket. Ellers havde franskmændene ikke et ord for det.
Det var ikke det, at David skrev sangen.
Det var realisationen af, at han havde prøvet det. Ofte.
Det gjorde mig vred.
Han vidste, det var en fræk sang.
Man må huske, at Crosby var som Brando.
Ingen grænser.
Carole og Gerry var flyttet fra New York til LA
og var begyndt at skrive sange.
Ikke pigegruppe-sange, som de havde lavet,
men noget mere hipt.
Og David var ulidelig. Han var svær at leve med.
Han fik ikke sin seje sang med,
og vi valgte en ret kommerciel sang i stedet.
Det var han vred over.
Bristepunktet kom, da Chris Hillman blev sur på David
og ville af med ham.
Alle tror sjovt nok,
at jeg derfor blev smidt ud af The Byrds.
Mine damer og herrer, det var ikke grunden.
De smed mig ud, fordi jeg var et røvhul.
Han sagde ting som:
"I er ikke dygtige nok til at spille med mig."
Jeg sagde: "Mener du det?" Det var ikke i orden.
Det var en skidt attitude.
Jeg siger, det var, fordi jeg var et røvhul.
Men så enkelt er det ikke.
Får unge mange penge, bliver de skøre.
Vi holdt sammen i ret lang tid. Band har det med at gå tilbage.
De udvikler sig til et punkt, hvor de er spændende og nye,
og derefter går det langsomt ned ad bakke,
indtil de bare spiller gamle hits.
Og det er ikke godt nok for mig.
Jeg har gjort det, fordi det var det nemmeste,
og jeg tjente mange penge.
Det er ikke godt nok.
Vi hører de sange,
og vi tager dem for givet.
Forestil dig, at der sker noget i aften,
og dine og bandets hænder
kan I minde os om deres genialitet.
Fortæl om det.
Det startede med, at vi så en film, Fotomodellen Lola.
Det var en film fra 1967 af Jacques Demy.
Den film lignede, hvordan Beach Boys lød
og Mamas & the Papas.
Det fik os til at udforske den tid
og kigge på plader, som udgjorde uskyldens år
i det sydlige Californien fra 1965-1967. Det blev levende.
De fleste grupper, som vi tog fra,
er de bedste rockband i det sydlige Californien
fra de år dengang.
Noget skete der,
som skabte en masse musik,
og gjorde en hel masse nye måder at lave musik på mulige.
Det var i al fald godt.
Man skal ikke overanstrenge sig.
De er klassikere.
Og en god sang lyder lige så godt i dag som dengang.
Man skal ikke gøre meget. Vi genopfandt dem ikke.
Vi holdt os til lyden.
Og sært nok er den lyd ret relevant.
Den er aktuel nu.
Folk har prøvet at genskabe det så længe
og prøvet at finde ud af, hvorfor det skete der.
Og jeg...
Man kan gætte og pege på bestemte faktorer,
som man tror påvirkede det.
Men det får måske aldrig et navn.
Det skete.
Og det er stadig et sted, hvor folk laver musik.
Det startede måske med Beatles' optimisme.
Ed Sullivan var starten af 1964,
så det er det perfekte startsted til den dille.
Folk vil være deres egen Beatles.
Og det varede i to til to og et halvt år.
Det ændrede sig nok meget,
da alle begyndte at skrive mere indviklede sange,
som var indtil Pet Sounds og "Expecting to Fly".
Sange var 3,5 minutter lange.
De indså, at de kunne gøre mere.
Synes I ikke, at nogle af sangene strukturmæssigt,
ordmæssigt og lydsmæssigt
næsten mere er relateret til drømme?
Før blev musik
skrevet til det bevidste sind.
Det her kommer mere i kontakt med det underbevidste,
hvilket er på vejen mod psykedelika måske.
Vi talte om "Expecting to Fly" og det var måske enden?
Jeg vil ikke være den, der siger, at det var enden,
men det er meget anderledes end det, vi lyttede til.
Jeg vil ikke sige mere ambitiøst,
men det virkede, som om noget løsnedes der.
Æraen begynder med denne her kollektive ide
om disse musikere og den kreative kraft, som samles
for at skabe noget større.
Og så ender æraen, når det handler mere om det individuelle,
at finde sit eget liv og sin egen vej,
og alle disse små grupper bryder op.
Når man har viljestærke mennesker,
og de har visioner om en ny form for kunst,
og de begynder at gå på kompromis, så varer det måske ikke ved.
Hvad husker du om "Expecting to Fly"?
Den har vi indspillet.
- Jeg måtte ikke være med. - Var du ikke med?
Nej, da ville Neil til at lette.
- Den sang var en advarsel. - Var den?
- Ja. "Jeg forlader jer." - Nå?
"Og jeg venter, til det er helt afgørende
for bandets overlevelse."
Som natten inden Johnny Carson bestilte det første rockband.
Neil skred, dagen inden vi skulle på flyet.
SUNSET SOUND - STUDIE 1 LOS ANGELES, CALIFORNIEN
Tekster: BTI Studios Oversat af: Anna Rask
DEDIKERET TIL MINDET OM TOM PETTY